Každou volnou chvíli vypomáhá v dětském pokoji.
Paní Faneová.
Paní Faneová!
-Je vám dobře? -Ano.
To nic není, jen pošetilost.
-Co chceš? -Promiň.
-Nesu ti večeři. -Nech ji tady.
-Ještě něco? -Co to děláš?
Zjišťuju hladinu dusičnanů ve zdejších rajčatech.
Proč?
Proč? To by tě nezajímalo.
Tak si nech chutnat.
Waltere...
Jak to mezi námi bude, jestli epidemii přežijeme?
Nevím. Nemá cenu mluvit o tom, na co by bylo lepší zapomenout.
-Jenže ty nezapomínáš. -Prosím tě! Musím pracovat.
-Poslechl by sis, co chci říct? -Když jinak nedáš.
Víš, dnes, když jsem byla v klášteře u těch jeptišek...
-Obrátily tě na víru? -Ne.
-Mluvily o tobě. A já cítila... -Co? Co jsi cítila?
-Myslím, že jsem se tě bála. -To bys taky měla.
Omluv mě. Když nemůžu pracovat, půjdu spát.
Vím, že se zlobíš, ale kdybychom o tom mluvili...
Já ti nerozumím. Co po mně chceš?
Asi abychom byli trochu méně nešťastní.
Já nešťastný nejsem. Nemám čas na tebe myslet.
Právě o tom mluvím. Připadám si zbytečná.
-A co s tím mám dělat? -Proboha! Přestaň mě trestat.
To mnou tolik pohrdáš?
-Ne, pohrdám sebou. -Proč?
Protože jsem si někdy povolil tě milovat.
Nazdar.
-Doufám, že nejdu nevhod. -Sestra Maryse v noci zemřela.
-Právě jsem psala jejím rodičům. -To je mi líto.
Ale je to hřích, že truchlím,
když vím, že její dobrá, prostá duše odletěla rovnou do nebe.
Co pro vás mohu udělat?
Po sestřině smrti asi máte ještě větší nedostatek lidí.
Chci se zeptat, jestli bych nemohla chodit do kláštera
a jakkoli vám pomáhat.
Nevykonala jste dost už tím, že jste přijela s manželem?
Jsem tu už měsíc. Věřte mi, že celé dny nemám co dělat.
Mohla bych pomáhat sestrám v nemocnici.
Vyloučeno. Na choleru je hrozný pohled. A co kdybyste onemocněla?
Ráda bych i drhla podlahy, cokoli, jen abych si připadala užitečná.
To není nutné. Podlahy drhnou sirotci.
Ne, to je naše povinnost i výsada.
Ale práce každým dnem přibývá.
-Mluvila jste o tom s manželem? -Ano.
Nerozumím.
Objevil jsem stopy i v řece pod pohřebištěm.
-Ověřil jste výsledky? -Třikrát.
Tím je to jasné. Doporučuji uzavřít místo, kde se koupou,
-znemožnit přístup k řece. -Jak daleko budou chodit pro vodu?
Nevím. Nejméně půl míle od pohřebiště proti proudu.
-To je moc daleko. -Nedá se nic dělat.
Souhlasím s doktorem Fanem. Je to nutné.
Mělo být vylepeno nařízení, aby mrtvé pohřbívali okamžitě.
-To jsme už udělali. -Ale musíte to vymáhat.
Rodiny těla ukrývají několik dní. A pohřbívají je hned u řeky.
Rozumím. Nemusíte mi to vysvětlovat dvakrát.
Plukovníku, žádám vás, abyste přikázal svým vojákům
odnášet mrtvoly z domů třeba i násilím.
To nic není.
Ahoj.
Rozumím. Duše musí mít přístup k vodě.
Chci jen některé mrtvé přemístit, aby nepřebývali ve vodě.
Říká, že jsou pod ochranou svého vojenského velitele.
Když bude chtít těla přemístit, pošle svoje vojáky.
V takové době se žena ze Západu nemá toulat sama v čínském městě.
Mlč.
Copak ti záleží na tom, jestli mě zabijí nacionalisté nebo nuda?
Navíc jsem nebyla sama.
Šel se mnou můj galantní ochránce Sung-čching.
Mimochodem, možná tě potěší, že jsem sestrám stejně k ničemu jako tobě.
Dnes jsem uzavřel přístup k jedinému zdroji vody ve městě.
Co budeš dělat?
Nemám tušení.
Tak to jsme oba k ničemu. Konečně máme něco společného.
-Doktore! Taky vás přepadl liják! -Teď ne.
-Prosím? -Počítám. -Počítáte?
Utáboříme se.
Proč myslíte, že bude ten jejich velitel spolupracovat?
-Myslím, že nebude. -A jak ho chcete přesvědčit?
Nevím.
Tihle lidé jsou jako zvířata.
Nemají představivost. Jsou jen hladoví a silní.
Lidé jako oni mají v Číně skutečnou moc od dob mého mládí.
Ale tahle éra končí. V nové Číně pro ně není místo.
Moje přítomnost se vám taky moc nelíbí, viďte?
Podle mě patří Čína Číňanům, ale zbytek světa si to asi nemyslí.
Já s tím nemám nic společného.
Nepřišel jsem s puškou, ale s mikroskopem.
Věřím vám.
Bylo by pěkné s vámi pracovat, kdyby na naše lidi nemířily britské zbraně.
Chceme do města odvést vodu z polí u řeky nad pohřebištěm.
S vaším dovolením a za pomoci vašich vojáků
přemístíme hroby dál od vody.
Plukovník Jü zajistí, aby mrtví byli pohřbíváni ihned,
a voda zůstala čistá. V příštích týdnech zajistí řádnou sanitaci.
Zemře už jen několik lidí namísto tisíců.
Už domluvil?
Neobětuji své vojáky té strašné choleře. Ani za nic!
Když lidé umírají, je to osud. Nebudu se do toho plést.
Vy! Odveďte ho pryč!
Odmítl.
Neumí anglicky, viďte?
Řekněte mu, že směšnější uniformu jsem ještě neviděl.
Tento lékař si vás velice váží
a máte pravdu.
Ta epidemie je strašná. Můj nadřízený ale říkal,
že pokud si s ní neporadí vaši vojáci,
naše armáda vám s radostí pomůže.
A až to tady uvidí...
Je to nádhera! Jakmile sem jednou přijdou, nebudou odsud chtít.
-Promiňte. -Kvůli mně nepřestávejte,
-jestli se to panu doktorovi líbí. -Mně to nevadí.
-Je to moc pěkné. Šel jsem kolem. -Jen zůstaňte.
-Měl bych jít. -Prosím!
-Tak dobře. -Hrajte dál, paní Faneová.
-Ale radši něco klidnějšího. -Jistě.
Dnes přinesli nové děťátko.
Děvčátko se jmenuje Cchan-sien. Znamená to "zbrusu nová".
Jeptišky jí budou říkat Katherine. Dívky to nevysloví.
Díkybohu za ty jeptišky. Tolik toho dělají za tak malou odměnu.
Asi je možné se na to tak dívat.
-Asi? -Podle mě je to složitější.
Umožňují těm ubohým dětem přežít. Co je na tom složitého?
Taky vyhledávají mladé matky
a chtějí, aby daly své děťátko do kláštera.
Nabízejí jim za to peníze na obživu rodiny.
Ty tvé jeptišky tu nejsou jen proto, aby pečovaly o sirotky.
Dělají z těch dětí malé katolíky. Nikdo z nás není v Číně bez důvodu.
Ale když se to sečte, stejně si myslím, že konají dobro. Ty ne?
Já tu zkoumám bakterie. Na to ostatní názor mít nepotřebuju.
Já ano, a obdivuji je. Nemusí to být tak složité a bezútěšné.
Myslím si například, že to, co děláš, je velmi ušlechtilé.
Opovrhovala jsi mnou. Už ne?
Jak můžeš při své inteligenci vidět věci tak omezeně?
My lidé jsme složitější než ti tví hloupí mikrobi.
Jsme nepředvídatelní. Děláme chyby a zklamáváme.
-To ano. -Promiň.
Nejsem ta dokonalá mladá žena, kterou bys ve mně chtěl mít.
Jsem obyčejná. Nikdy jsem nepředstírala, že jsem něco jiného.
To opravdu ne.
Mám ráda divadlo, tanec...
A tenis. Mám ráda hry. Mám ráda muže, kteří je hrají.
-Tak jsem byla vychovaná. -Ale bridge hraju jako d'as.
To je zábava!
A ty jsi mě vláčel v Benátkách po těch nekonečných galeriích
a vykládal o dokonalém systému kanálů
a podobných nesmyslech. Radši bych hrála golf v Sandwichi.
Asi máš pravdu.
Bylo hloupé hledat u toho druhého vlastnosti, které nikdy neměl.
Ano.
Bylo.
Waltere?
Proč jsi nevyrazil dveře, když jsi mě tam přistihl s Charliem?
Mohls mu aspoň zkusit nabančit.
Nestál za to.
-Nebo mi hrdost nedovolí bojovat. -To bych neřekla.
"Mrtvé pohřbívejte ihned"
Neodnášejte ho!
Jeho duše nenajde klid!
Řekl jsem matce představené, aby sestry neopouštěly klášter.
Před bránu jsem postavil stráž. Lidé ze Západu by neměli vycházet.
Dobře.
Sestro, byla dnes paní Faneová v klášteře?
Ano, ale před chvilkou odešla.
-To je dílo britského ďábla! -Ctěte naše tradice!
Sung-čchingu!
Honem!
Rychle!
Sung-čchingu! Kde je paní Faneová?
-Nerozumím vám! -Nechte ji!
-Jsi v pořádku? -Ano.
Pojď!
Došla whisky.
-Pane doktore... -Mohl bych poprosit o drink?
Ahoj, miláčku.
Byl jsem v Chan-kchou, když za revoluce masakrovali Mandžuje.
Pomohl jsem jedné rodině. Nové doklady a podobně.
Byla to nejmladší z dcer.
Zezačátku jsem si jí moc nevšímal.
Pak možná víc, než jsem měl.
Když jsem z Chan-kchou odešel, přijela za mnou.
Párkrát jsem ji poslal zpátky,
ale pořád se vracela.
Netušila jsem, že ji máte tak rád.
Proč myslíte, že mám?
Vidím vám to na očích.
Muži jsou nevypočitatelní. Myslela jsem, že jste jako všichni.
A teď mám pocit, že o vás nic nevím.
Zajímalo by mě, co ona vidí na vás.
Wan-si!
Říká, že jsem dobrý chlap.
Jako by žena někdy milovala muže pro jeho ctnosti.
Dobré ráno.
Dnes do města radši nechoď.
Dobře.
Jdu se projít.
Tak pojďte.
Co proboha děláš tak daleko?
Chci rozchodit příšernou kocovinu. Co děláš ty?
Pokouším se koupit od tohohle jemnostpána bambus,
ale chce za něj moc. Nebo mě na smlouvání příliš třeští hlava.
-Chceš se domů svézt? -Na čem? Na buvolu?
Vidíš? Budeme ji dočasně odvádět z těchhle polí
přímo do středu města, kde se k ní snadno dostanou.
Místy nám to dalo zabrat.
Matko!
-Umřu? -Nemluvte hlouposti.
Poslyšte, ma chére, je možné, že byste čekala děťátko?
-Ne! -Ale ano.
Totiž...
-Myslím, že je to možné. -Je to jisté.
Sestra Josefa to hned poznala.
Je z velké rodiny, má s takovými věcmi zkušenosti.
-Nemůžu tomu uvěřit. -Proč ne?
Mít děťátko je tak přirozené.
Ano. Považte, jak bude váš manžel šťastný.
-Copak se stalo? -To nic. -Prý jsi omdlela. -Nic mi není.
-Podívám se na tebe. -Není to cholera. -To si ani nemyslím.
Bylo ti na zvracení? Nebo jsi jen omdlela?
Nech toho, Waltere.
-Jsem těhotná. -Děťátko?
-Je to jisté? -Ano.
To je báječné.
Jak je to asi dlouho?
Dva měsíce. Možná déle.
Kitty.
Jsem otcem já?
To vážně nevím.
Promiň.
Teď na tom stejně nesejde, viď?
Ne.
Nesejde.
Doktore Fane!
Pojeďte se mnou.
Co to znamená? Odkud jdou?
Cholera se rozšířila podél řeky. Nemají tam lékaře ani nemocnici.
Když půjdou do města, roznesou nákazu. Nesmíme je tam pustit.
Pane doktore!
Stůjte!
Nechoďte dál! Pomůžeme vám tady.
Ať nechodí do města. Řekněte jim, že jim pomůžeme tady.
Paní Faneová, shromážděte všechny děti v hudební místnosti.
Počkejte tady.
Honem!
Přiveďte sem toho chlapce! Ošetřím mu tu ránu.
Já to nechápu. Proč mě nevzbudil?
Šel brzy. A vy jste si potřebovala odpočinout.
-Jak daleko táboří uprchlíci? -Hned za městem. Na předhůří.
Pan doktor prý chtěl, abyste odjela, ale odmítla jste.
-Nechtěla jsem vás opustit. -Ceníme si toho, drahé dítě,
ale myslím, že jste nechtěla opustit ani jeho.
-Je to moje povinnost. -Povinnost je mýt si špinavé ruce.
V sedmnácti letech jsem se zamilovala. Do Boha.
Pošetilé děvče s romantickými představami o životě ve víře.
Ale milovala jsem vášnivě.
Časem se mé city proměnily. Zklamal mě.
Ignoroval mě. Přivykli jsme...
...poklidnému a lhostejnému vztahu.
Staří manželé, co spolu sedávají na gauči, ale málokdy mluví.
Ví, že ho nikdy neopustím. To je moje povinnost.
Ale když láska a povinnost splynou, pak jste požehnáni.
Váš voják čeká, aby vás mohl odvést domů.
-Radši bych tu zůstala. -Ne.
Co je?
-Paní Faneová. -Pane Waddingtone.
-Váš manžel... -Co se stalo?
Onemocněl.
Kde je?
Paní Faneová!
-Waltere! -Ať odejde. Není to bezpečné.
-Waddingtone! -Těžko jí v tom zabráním.
-Nestojím o publikum. -Musíte jít.
-Vaše děťátko. -Odejděte, prosím!
-Waltere, co mám dělat? -Přivři tu kapačku. Teče to moc rychle.
Stačí. Kitty...
Než se to zlomí, bude to ještě mnohem horší.
Jsi na to připravená?
Ano.
-Co se děje? -Dochází fyziologický roztok.
Můžete pro něj poslat?
Už jsem poslal, ale pro mnohé přijde pozdě.
Kitty.
Jsi vzhůru?
Je ti líp?
Odpusť mi.
Já tobě?
Není co odpouštět.
Waltere.
Promiň.
Upřímnou soustrast.
Paní Faneová!
Doktor Fane by si přál být okamžitě pohřben.
Jistě.
U pramene jasného jsem se procházela,
v té vodě překrásné jsem své tělo smáčela.
Dlouho tě v lásce mám, vzpomínky mi zůstanou.
Pod dubem košatým jsem se osušila,
a z větve nejvyšší zpěv slavíčka slyšela.
Dlouho tě v lásce mám, vzpomínky mi zůstanou.
Zpívej, slavíčku, zpívej, ty radost v srdci máš.
Tvé srdéčko se směje, moje jen smutek zná.
Co to děláte?
Dlouho tě v lásce mám, vzpomínky mi zůstanou.
Milý mi odešel, co mi to udělal,
jen pro kytici růží, již nikdy nedostal.
Dlouho tě v lásce mám, vzpomínky mi zůstanou.
Toužím, aby ta růže na keři kvetla dál
a chlapec můj překrásný stále mě miloval.
Dlouho tě v lásce mám, vzpomínky mi zůstanou.
U pramene jasného jsem se procházela,
v té vodě překrásné jsem své tělo smáčela.
Dlouho tě v lásce mám, vzpomínky mi zůstanou.
Pod dubem košatým jsem se osušila,
a z větve nejvyšší zpěv slavíčka slyšela.
Dlouho tě v lásce mám, vzpomínky mi zůstanou.
Je to hloupost. Do týdne zvadnou, škoda peněz.
-Co myslíš? -Myslím, že jsou pěkné.
Vážně?
Asi máš pravdu.
Pojď.
Musíme si pospíšit, dědeček čeká.
Kitty Faneová?
-Mě snad šálí zrak! -Ahoj, Charlie.
Co děláš v Londýně?
Já vím, je to dávno. Měl jsem napsat.
Kdopak je tenhle fešák? Nazdar, mladý muži. Jak se jmenuješ?
-Walter. -Ahoj, Waltere.
Já jsem Charlie Townsend.
-Kolik je ti let? -Pět. -Pět...
Pojď, broučku. Musíme si pospíšit.
Jistě.
-Rád jsem tě viděl. -Já tebe taky.
-Ahoj, Waltere. -Na shledanou.
Kitty!
Budu v Londýně tři týdny. Mohli bychom...
Na shledanou, pane Townsende.
Na shledanou, paní Faneová.
-Kdo to byl, maminko? -Nikdo důležitý, broučku.